Da, ovde je Benjamin Nilsson.
Zovem se Holge Bergvall i ja sam bio komšija Stĺlovih.
Da?
Hteo sam dsamo da vam kažem da su Sara i Holger oboje sad pokojni.
Da. -Tako da vas ništa ne sprečava da...Alo?
NIKADA NE BRIŠI SUZE BEZ RUKAVICA
Sve je u ovoj priči istinito
I dogodilo se ovde, u ovom gradu.
Homoseksulani muškarci su počeli da umiru.
Od bolesti koja je nazvana nova crna smrt.
U gradu su ostali ignorisali to što se deševalo.
Mladići su se razboljevali.
Slabili, isčezavali i umirali.
Dok su drugi oduzimali sebi život kad bi dobili rezultate.
Vi nećete živeti, vi ćete umreti.
Moppsan je ovde.
Ona je u žalosti.
Ona je dobro, stavio sam joj valijuma jutros u hranu tako da će biti mirna.
Nisi valjda to uradio. -Naravo da nisam. Ne bacam ja valijum na proklete mačke.
Potreban je meni.
Da li je to njegova majka?
Skupili smo se ovde da kažemo poslednje zbogom Bengtu.
I predamo ga u Božje ruke.
Ako ste alergični na mačke, recite. Vidim da ovde imamo jednu.
Ako niste, dajte da nastavimo sa psalmom 297.
A sad ćemo čuti pesmu.
Zdravo, Ja sam Madde. Bengt i ja bili smo školski drugovi.
Baš ovde pored crkve igrali smo Galeba.
To je bilo pre par nedelja.
Dođavola, ne znam šta bih rekla.
Sad ću da otpevam pesmu za Bengta.
Da se više nikad ne plaši.
Spavaj u mom zagrljaju, sakri u noći
Ispod njenih krila
tvoje obraze rumene.
Sretan i ugrejan
brzo ćeš zaspati.
bežaćeš od snova
kao što talasi beže od vetra.
Uhvati opet izgubljeni dah.
Da li želiš, hoćeš da budeš ljubljen opet.
Spavaj prijatelju moj
Uskoro ćeš sanjati
Ljubav te čuva
U mom zagrljaju.
Zahvaljujemo Bengtovoj devojci na lepoj pesmi.
Šta je to pop rekao?
Devojka.
Ovo je patetično.
Prokletsvo, tako sam ljut. Devojka.
Devojka? -Smiri se.
To je jedina stvar koju taj lepi muškarac u životu nije imao.
Ali da li može da porekneš da je živeo kratko?
Bengte, naravno da treba da probaš ostrige. To je kao kad jedeš picu, samo bez stidnih dlaka.
Dođavola, ovo je odvratno.
Treba to da radiš, ako hoćeš da budeš zvezda.
Svake godine provodimo Božić zajedno.
Da li svi imate ono što želite?
Lars-Ĺke, dragi. Pa ti ništa ne piješ.
Lars-Ĺke, onaj koji se zabavljao sa Seppom. Proživeo je 3 godine bolesti i poniženja pre no što je umro.
Reine, o čemu razmišljaš?
Mislim samo kako me bole usta, samo to.
A ja sam mislio na to kako sam sretan.
Kako se on zove?
Johan, on je bibliotekar.
Reine, iz Bohusläna. On je stalno bio zaljubljen.
On je umro prvi.
Njegova smrt je izašla sa velikim naslovom u novinama. "Treča žrtva HIVA je umrla"
I moj Rasmus, Bengt.
I Paul.
Uzgred, Jehovin čoveče. Ovo mora da ti pokažem.
Kako sam je lepo uramio, čekaj samo da je vidiš.
Vidi, zar nije fantastična?
Znaš, kič treba da troši kič. Okačeio sam je u spavaćoj sobi tako da mogu da je gledam pre no što zaspim.
Zar nije bila u Bibliji koju si mi ti čitao?
Jovanovo otkrovenje, moje omiljeno.
Hoćeš li da nam recituješ? Molim te.
On će osušiti sve suze.
Dame, ućitite i slušajte.
Nastavi, prijatelju moj. - On će obrisati sve suze
Iz njihovih očiju, i smrti više neće biti
Ni tuge, ni boli, ni plača više neće biti
Što je nekad bilo, sad je nestalo.
Zar nije fantastično? -Jako lepo.
Možeš li da nam recituješ još jednom?
On će obrisati suze iz njihovih očiju.
I smrti više neće biti.
Ni tuge, ni boli, ni plača više neće biti
Što je nekad bilo, sad je nestalo.
Zdravo.
Zdravo, ovde Benjamin. Čuo sam tvoju poruku.
Kako si?
Bettan je bio ovde i pomogao mi je da lakiram nokte na nožnim prstima.
Moja mama je to radila leti.
Bojila ih je u crveno. Bila je tako sretna kad bi se probudila ujutru i videla ih.
Moppsan.
Ali ja ne znam da li sam sretan.
Razmišljao sam, uskoro će Božić.
Da li bi hteo da dođeš?
Biće samo nekoliko ljudi.
Na Badnje veče? Da li imaš dovoljno snage za to?
Šta se tu može? Tradicija je tradicija.
Možda neki dan pre Božića.
Paul, bilo bi mi drago da dođem.
Biće samo nekoliko ljudi, jesam li to rekao?
Da, mislim da je tako.
Nije onako kako je nekada bilo. -Ne, nije, uopšte.
Hvala.
Izvini što kasnim. -Kupio sam ti hleb s cimetom.
Dragi, da li imaš dovoljno snage da nosiš Oveov kovčeg? -Ove?
Ali on je bio jako težak. -Slažem se.
Jedna je stvar nositi ljude koji su imali HIv i bili dovoljno pristojni i umrli propisno.
Kao ja, onda si mršav. Ja nisam težak.
Tačno.
Ljudi koji se ubiju čine sasvim suprotno.
Oh; Bože moj, da.
Evo Ove, na primer, on je bio težak.
Da, da. Mi ćemo ga nositi.
U onim godinama, nosili smo jedni druge.
Stvarno, doslovno.
HIV-pozitivni su bili jedini koji su ih nosili.
Pogledaj ih, jadnike. Izgledaju, kao da umiru.
Zbogom, debeli.
Mogu li ovako da se obučem? -Aha
Ponesi i košulju ipak, sedećemo napolju.
Da li imaš kod? -Aha.
Čestitam. -Hvala.
Zdravo. -Izvini, ja sedim.
Da, naravno. Tako sam sretan što ste došli.
Svi su ovde
Tako ste slatki. Sto za poklone je tamo preko.
Čestitam. -Hvala.
Žena ne ide nigde bez svog muža.
Zdravo. -Zdravo.
Ne znam da li smem da pitam, ali koliko je sad bolestan Lars-Ĺke?
Pa, videćeš i sam.
Puno poklona.
Da, odeća koju nikad neće nositi.
Ploče koje nikad neće slušati i knjige koje nikad neće čitati.
Ali tako je kako je.
Zdravo momci. -Zdravo.
Klaudije, 13 epizoda. Protestna akcija.
Seppo, ja se stvarno nadam da je on napisao testament u suprotnom će njegova prokleta porodica dobiti sve.
Možemo li svi da ustanemo?
Možda ne bi trebalo da pevamo živeo sto godina momku koji će umreti za tri nedelje.
Dragi, Lars-Ĺke.
Mislim da bi sad trebalo da ti pevamo. Hoćeš li i ti sa mnom?
Da, živeo ti nama. Da, živeo ti nama još sto godina. Naravno da ćeš nam živeti bar još sto godina.
Hip hip ura.
Kao spomen na Lars-Ĺke, 500 kruna poklanja se fondaciji za rak.
s tekstom, spomen od rođaka i njihove dece.
Rak? On je umro od AIDS-a.
Ja tu ništa nisam mogao. Familija nije htela ni da čuje.
Čitam još jedno pismo, voljeni naš Lars-Ĺke.
Svet je bez tebe prazan. Nedostaješ nam.
Volimo te. Ovo je od Kalle, Birgit, Kenneth i Siv.
Prjatelja iz Gryta.
Oni su donirali 300 kruna fodaciji za rak.
Dođavola.
Tu sam.
Čitam naredno pismo. Biće ih još nekoliko.
Ćudno, danas na Lars-Ĺkeovoj sahrani palo mi je na pamet da će sledeća sahrana možda biti moja.
Ne govori to.
To je istina. Bila sam na više sahrana nego što su moji roditelji bili na venčanjima.
Dobra stvar kod svih tih venčanja, mislim sahrana je to što su one proba za moju sopstvenu.
Ja sam skoro pripremio moju. -I biće predivna, pretpostavljam.
Moja sahrana?
Neću ništa da pokvarim, nestrpljiva mala persono.
Mogu jedni stvar da ti kažem, neće biti neke stare gospođe koja će pričati o mom raku.
Ni mom, ni nečijem drugom. - Jeste li čuli ovo?
Jesmo.
Vas dvojica ćete ležati u istom grobu, zar ne?
Naravno da ćemo ležati.
Treba mi samo malo snage.
Evo, uzmi ga. Štrikala sam ga za Rasmusa.
Mislim da mu se sad ne bi dopao a i velik je. On je sad tako mršav.
Uzmi ga, on je sad više tvoj, mislim.
Aha, izgleda da mi stoji dobro. -Aha.
Mislila sam da ćemo imati više vremena.
Budan si?
Neću to.
Šta nećeš?
Neću to.
Šta nećeš? Jesi li dobro? Povraća ti se?
Neću to, samo to neću.
Rasmuse, sad je ponoć, sutra radimo. Reci šta to nećeš?
Neću da umrem.
Možda nismo bili najbolji roditelji ali sigurna sam da nas je Rasmus voleo.
Ali šta ti misliš, da bi trebalo da mi budemo ovde?
Da, naravno.
Rekao sam vam već ranije da sam sretan što ste vi ovde.
Ja znam moje roditelje...
U neku ruku mogli bi da kažemo da si nam ti kao sin.
Da li da te smatram za sina ili za ćerku, šta ti kažeš?
A sad sam nam ti blizak.
Kao sin.
Rasmuse.
Staviće me u crni džak za đubre.
Znam da je tako, ako umreš od AIDS-a.
Onda si đubre.
Ti nećeš umreti, Rasmuse.
Umreću. -Nećeš, još dugo.
Neću to, Benjamine, neću da budem đubre.
Neću da budem đubre.
Ne dodiruj me.
Ja sam još mršaviji. -Vitak si, ali ti si takav uvek bio.
Imam samo 22 godine, nije pošteno.
Ne, to nije pošteno.
Stalno pokušavam da osetim. -Znam.
Da li me boli kad gutam.
Da li imam otekle žlezde.
Zašto kašljem.
Da li me boli glava.
Šta je ova čudna mrlja, da li bi trebalo da bude tu.
Ne mogu da spavam.Ne mogu da prestanem da razmišljam. Samo razmišljam.
Mogu li da te zagrlim? -Ne, ne možeš.
Zašto nemogu da te zagrlim?
Mogao bi i ti da se zaraziš. -Onda sam ja već zaražen?
To još ne znamo.
Ne, ne dodiruj me.
Ne dodiruj me.
Prestani, pusti me.
Ne dodiruj me. -Smiri se, smiri se.
Mislim da treba da odem kod njega. -Ne, čekaj, neka Harald bude s njim.
Oni su bili uvek bili sami. Čak od.., trebalo bi da razumeš.
Bili su tako bliski.
Išli su u šumu zajedno.
Kampovali i pecali.
Harald je želeo da se odnosi prema Rasumsu kao muškarcu. I sve ostalo.
Holger? Zdravo, ovde Benjamin Nilsson. Da, dobro sam.
Razmislio sam o onom što si mi rekao i želeo bih da doćem.
Želim da uđem sad. -Ne, ne, ne. Zar ne možeš još malo da sečakeš?
Molim te.
On ne diše.
On više ne diše. -Da, on diše.
Umro je. -Žao mi je.
Doći ćemo kod njega kasnije.
Ja ne mogu ovo da podnesem. -Da, ti to možeš.
Da li si razgovarala s Benjaminom?
Pokušala sam. - Moraš.
Uradi ti to.
Tako si lep sada.
Tako miran.
Više te ništa ne boli.
Ni mene ništa ne boli.
Mislio sam da bi ste hteli da budete nasamo s njim neko vreme.
Da, hteli bi.
Ja ću ući kasnije opet.
Haralde? -Ja to ne mogu.
Nemaš se čega bojati.
Pa šta onda?
Radi kako hoćeš.
Da li pušiš?
Ovi su Rasmusove cigarete.
Aha.. -Hoćete jednu?
Da, nemoj da kažeš Sari.
Da li želite da spavate kod mene? Imamo još jedan krevet.
Kod tebe? Ne, ne.
Ne želimo da ti smetamo. -Ali, kasno je.
Ići ćemo kući, tako je najbolje.
Pa to je 60 km.
Molim vas, ne želim da budem sam u stanu.
Zar nema nikog od prijatelja?
Oni su skoro svi umrli, ili su bolesni.
Mora da imaš nekog?
Ja sam usamljenik.
Izdrži, Benjamine.
U redu je, isplači se.
Izvini.
U redu je.
Pošto mi uskoro odlazimo
Trebalo bi da razgovaramo o sahrani.
Mislim da bi mogli, Rasmus i ja smo razgovarali o tom. Zar to ne može da sačeka?
Ne, zaista ne može.
Ne treba da brineš. Mi ćemo sve uraditi.
Sara i ja ćemo to uraditi.
Ne morate. Mi smo se dogovorili o svemu.
Ne, Benjamine. Mi ćemo se pobrinuti za sahranu. To je naša stvar.
Treba to da uradimo brzo, hoćemo da odemo iz Štokholma što pre, žao nam je.
Moramo sad da pričamo o sahrani.
Da, o čemu se radi onda?
Ne znam kako da ti kažem.
Mi ovako gledamo na to, hoćemo da obznanimo smrt našeg sina.
A ne da je on bio peder.
Aha?
Čitulja, na primer. Kako bi ona izgledala.
Kako? -Da.
Kad bi moje ime bilo na njoj? -Da.
Ja sam ga voleo. On je mene voleo. Čitulja je moja.
Bojim se da nije tako.
Znači, ja nisam poželjan na sahrani.
Rasmus i ja smo razgovarali o ovom.
Gde on želi da počiva, o spomeniku, muzici, bez pogrebnih govora i čokoladnih kolača.
Da li je Rasmus potpisao bilo šta?
Nije, ali mi smo razgovarali o tom. -U tom slučaju, bojim se, ti se ništa ne pitaš.
Slušaj. -Mi smo se voleli.
Mi to znamo, Benjamine. Mi te razumemo.
Ali drugi, da li će drugi razumeti?
To je malo selo, treba da razumeš, cela će familija otkriti to.
To ne bi bila pristojna sahrana.
Pederski spektakl, a ni ti to ne želiš, zar ne?
Mislim, na sahranu je dobrodošao svako ko želi da dođe.
Šta ste rekli? -Ti nisi član porodice.
Ljudi bi se pitali, ko je on, zašto je ovde. To ne dolazi u obzir.
Znači, vi meni govorite da ne treba da idem na sahranu mom voljenom?
Tako bi bilo svima nama lakše, da.
Kakav ste vi to čovek?
Da li si i ti sa njim u ovom, Sara?
Da li hoćete voće, narandžu ili jabuku?
Preklinjem te, Rasmuse.
Da li i ti tako misliš? -To nije tako teško razumeti.
Rasmus je mrtav. Nema smisla da odugovlačimo.
Ne želimo te na sahrani. -Mi sad idemo, Sara.
Dobro, ja ću se pobrinuti za hranu kad niko drugi neće.
Ja ću je sama poneti. -Rasmusov džemper.
Idemo, Haralde.
Čuvaj se, dušo.
To je ono što Biblija kaže o Hristu.
On će doći s oblacima.
I sve oči će ga videti.
I svi će ljudi na svetu žaliti za njim.
Knjiga otkrovenja. glava prva. sedmo pevanje.
Ovde se govori kako će Isus kazniti zlo i nagraditi dobro.
To će biti crni dan za sve one koji ne rade ono što Bog želi.
I ne veruju u njega.
Benjamin? -Da.
Voz je stigao na vreme, a ne onako kako sam očekivao.
Holger, dobrodošao. -Benjamin, hvala.
Poneću vam torbu. -Ne, u redu je.
Pa, kako se danas živi u Štokholmu. -Zar nikad nisi video onog na točkovima?
Samo se šalim. -Oh, dobro.
Harald je umro godinu dana posle Rasmusa.
On to nije mogao da prežali.
Kad je Sara umrla prošle godine osetio sam potrebu da stupim u vezu s tobom.
Sad ti ništa ne stoji na putu.
To je lepo, nisam znao da iko ovde zna da ja postojim.
To nije bilo teško otkriti.
Oh, tako je.
Sretan Božić.
Uđite.
Hoćete li kuvano vino? -Ne, u redu je.
Nemam kuvano vino. Imam limunadu.
Da li želiš da odemo?
Da li hoćete limunadu?
Sedite.
Imam malo salate od cvekle.
Zaboravio sam da kupim pivo. -Hoćeš li da ja odem po pivo?
Ne, u redu je. Uostalom, ja ne mogu da jedem. Mislim da imam lososa.
I malo šunke.
I sos od jabuke.
Eto, dogodilo se.
Oni su živeli tamo, Rasmus je odrastao tamo.
Lepa deca.
Mislio sam da počnemo sa lososom kao nekad.
Da li hoćeš šunku? -Da i malo sosa.
Da li znate Božićne pesme?
Kad je Rasmus umro, imao je 25 godina.
U poslednje dve godine njegovog života doživeo je pravi pakao.
Loši doktori, odbijali su da pomognu kod transporta. Ljudi su govorili ružne stvari na poslu.
I svuda su ga dočekivali sa prezirom.
Ljudi su buljili u njega.
Tako da je bio izolovan svo vreme u našem stanu.
I stalno je imao jake bolove.
Mlad, jak muškarac postao je suv kao grana.
Noge su mu se osušile od raka.
Tako da je morao da bude u kolicima. Oči su mu bile sve gore i gore.
Onda je oslepio.
Počeo je da zaboravlja šta je malopre rekao.
Onda više nije mogao da govori.
Danju i noću, ja sam bio s njim.
Ali noću je bilo najgore.
On je stalno vrištao od bola.
Kao da ga bodu noževima.
Rak je uništio njegovo divno lice.
A telo...
Gljivice.
Gledao sam kako najdivnije stvorenje u mom životu propada.
Pred mojim očima.
Žao mi je.
Onda su se pojavili lekovi.
U početku sam mislio da ću umreti od nuspojava.
Ali onda sam saznao da ću možda preživeti.
To je verovatno bio najteži period, prihvatiti da nećeš umreti.
Mogu li da pitam, ako nisam radoznao.
Ne. Nikad više nisam upoznao nikog drugog.
To se nije desilo.
Ako hoćeš da ostaneš, imam gostinsku sobu.
Ne, hvala, treba da se vratim kući.
Da niste ugovorili nešto, onda bih mogao.
Ne, nisam.
Ove godine nema jastoga.
Ne, u redu je.
Ima deset godina kako sam ovde upoznao Rasmusa.
Rasmus..
i Lars-Ĺke.
Oh tačno tako. Ti nisi slavio Božić kod Jehovinih svedoka, zar ne?
Ne, ali jednom smo pozvali neke prijatelje igrali se igara i spremili hranu.
Posle toga smo se složili da to uopšte nije ispalo dobro.
Mama, posebno, ona je bila ubeđena da smo prešli granicu dozvoljenog.
Skoro da smo slavili Božić.
Kad smo ih sledeće godine pozvali, oni su rekli ne.
Mislim da imamo vremena i za medenjake.
Da li si umoran? Da li treba da se odmoriš.
Ne, taksi će uskoro stići ovamo.
Ja sam ovde samo na kratko, treba da se vratim u bolnicu.
Želeo sam da proslavim Božić.
A ovo je bilo to.
Da li će biti dobro sad? -Oh, da.
Vidimo se uskoro. -Da, ili možda nećemo.
Dragi, da li ćeš ovo staviti u novine za mene? -Naravno.
Šta je to? -Moja čitulja, sam sam je sastavio.
Bolje je kad to sam uradiš.
Da li si spreman? -Da, mislim da jesam. Ćao, momci.
Ćao.
Paul-Ja sam živeo.
Paul, mogu li nešto da te pitam?
Kad bi mogao opet da započneš život ispočetka...
Ne možeš to.
U tome je suština.
Mora da je ovde. -Izgleda kao javna kuća.
Da li je ovo Orion teatar?
Tako kažu, mi idemo na Staffanovu sahranu.
Paulovu? -Ne, Staffanovu, naravno.
Zdravo, izvini što kasnim. -U redu je.
Čudno je, par koji je došao na saharanu nazvao je Paula Staffan.
Da, to je bilo njegovo ime. -Šta?
U njegovom pasošu pisalo je Staffan. On ga nikad nije voleo i promenio ga je kad je došao ovamo.
Znači, Paul nije bilo njegovo ime? -Da, bilo je. On je to želeo.
Znači , jeste, jeste. -Ali ljudi su ga nazvali Staffan?
To su bila braća ili sestre. Oni uvek žele da budu nešto posebno.
Da li je bio Jevrej? -Mislim da jeste.
Ili možda samo kao maloletnik.
Vi ste Seppo i Benjamin? -Da.
Kao članovi porodice imate rezervisana mesta, pokazaću vam.
Zdravo. -Zdravo.
Znači, Paul je bio VIP. -Da, inače to ne bi bio Paul.
Daću vam ove jastuke. Ovo će biti duga predstava.
Tipično za Paula, da napravi sahranu u pozorištu.
Imao je dve godine da isplanira ovo.
Da li znaš šta će se dogoditi? -Nemam pojma.
Skupili smo se danas ovde da kažemo poslednje zbogom Paulu.
I da ga predamo u ruke Jehovi.
Danas nećemo razmišljati o prokletoj fondaciji za rak.
Počećemo sa pesmom.
Moj jedini život, jedini život koji sam imao.
Jedini život koji ću ikad imati.
Oni su jedini život koji sam ikad želeo.
Oni su moji snovi.
Skoro možeš da ih dodirneš.
Ovo je moj testament, ovo je moj prokleti slom.
Ovo je moja kuća, pogledaj me, jer ja nikad neću umreti.
Iz nekog razloga virus nije uznapredovao kod mene.
Doživeo sam da se pojave lekovi, a oni su vremenom bili sve bolji i bolji.
Štampaću vam rezultate testa tako da možete kasnije da ih pogledate i sami.
Da, Benjamine. Imate neznatnu količinu virusa.
Čak ne možemo da vidimo virus u vašoj krvi. -Dobro.
A vaše ćelije su sada 700.
Ne mogu da se setim da li je to dobro ili loše.
Vaš imuni sistem nikad nije bio bolji odavno.
Da, osećam se zdrav.
Znači, živim.
Imam prilično dobar život.
Odličan život.
Padovi su još uvek tu, naravno.
Ponekad se osećam loše.
Kad razmišljam o Rasmusu i mojim prijateljima.
Onima koji su živeli i umrli.
Na neki način ja sam samo polovina, bez njih.
Sve je u ovoj priči istinito.
I dogodilo se ovde, u ovom gradu.
Bilo je kao rat u mirnodopsko vreme.
U gradu je većina ljudi ignorisala to što se dešavalo.
Mladi ljudi su obolevali.
Slabili, venuli i umirali.
I to su bili oni, najvoljeniji.
Njih je odneo mraz.
Preveo Mita